Георгій Побідоносець: уроки для охочих перемогти страх
Дореволюційна листівка із зображенням святого Георгія Побідоносця
Я люблю читати житія святих. Більш того – люблю писати про них так, щоб читач за сухими життєвими рядками, зміг побачити живу людину. Зі своїми емоціями, радощами і болем, впертістю, облудою, сумнівами – з усім, що притаманне живому сину Адама чи Євиній доньці. Як часто ми замислюємося про те, що кожен із тих, чиїх молитов і заступництва перед престолом Всевишнього ми просимо, був спочатку людиною, творінням плоті і крові? Таким же, як ви і я. Не часто, мабуть, тому так боляче і страшно читати розлогі описи жахливих мук, яких святі мученики зазнавали за свою віру й Ім'я Христове.
Іноді я перегортаю сторінку житія (здається, зараз звідти бризне кров), іноді клацаю мишкою комп'ютера і змушую себе прочитати, ковтаючи раптовий клубок у горлі, щоб розуміти цінність того, що ми зараз маємо, і зазирнути в очі власному страху.
Кожен із тих, чиїх молитов і заступництва перед престолом Всевишнього ми просимо, був спочатку людиною, творінням плоті і крові.
Страх смерті… Те, що властиве кожній людині, незалежно від матеріального статусу і місця у суспільстві. Липкий, який обволікає і паралізує, страх живе десь у глибинах підсвідомості, і хорохоритися, доводячи, що не має страху смертного, може тільки дурень. Та й то – саме до того моменту, доки не стикнувся зі смертю в найпростішому її прояві. А відчуєш потилицею холодне дихання – і кудись зникають усі уявні хвастощі.
У такі моменти далеко не всі пам'ятають про вічне життя, про віру і про те, що смерть, за словом апостола, є надбання. Далеко не всі. І це – якщо ми говоримо про смерть природну, про те, що рано чи пізно наздожене кожного. А якщо треба піти на вірну смерть добровільно? А якщо шлях до неї – кривавий і страшний, шлях мученицький?
Відчуєш потилицею холодний подих смерті – і кудись зникають всі уявні наші хвастощі.
Православна Церква безмірно вшановує людей, які взяли на себе подвиг мучеництва, людей, які перемогли людський страх.
«Слава церковна – її мученики, – писав митрополит Антоній Сурожський. – Це люди, які виявилися настільки вкорінені в любові до Бога і любові до ближнього, що вони були готові бути свідками перед усім світом про Божественну любов. І не тільки любов до Бога вони проявили; це було особистою їхньою любов'ю. Але і любов до світу вони проявили теж, тому що вони віддали своє життя для того, щоб мати можливість всім людям, всім, хто тільки міг почути їхній голос, всім, хто міг почути про їхній подвиг, засвідчити про те, що Бог є Бог любові, і що у Нього є на землі свідки, настільки переконані в Його правді та в любові, що вони готові віддати все життя своє для свідчення того».
Статний, розумний, красивий, син заможних і благочестивих батьків, які виховали його в християнській вірі.
Таким свідком був і хлопець з невеликого містечка Берита (сучасний Бейрут), біля підніжжя Ліванських гір, Георгій. Пізніше Церква іменує його Побідоносцем, Георгієм Каппадокійським. Статний, розумний, красивий, син заможних і благочестивих батьків, які виховали його в християнській вірі. Навіть серед добірного воїнства імператорського війська він виділявся фізичною силою, військовою поставою і хоробрістю. Відважний сотник був улюбленцем і гордістю імператора.
Георгій поважав Діоклетіана – талановитого правителя і полководця, але не міг прийняти його фанатичного поклоніння римським богам. Божевільний у своїй ненависті імператор «підняв» жорстоке гоніння на християн, намагаючись потопити їх у власній крові. На одному з судилищ воїн став свідком винесення нелюдського вироку християнам. І не побоявся приєднатися до них.
Людина, що терпить страждання з ім'ям Христа на вустах, дійсно є свідком. Чого?
Древньоцерковна традиція бачить в подвигу мучеництва, в першу чергу, подвиг свідоцтва про Христа «навіть до смерті» (Фил. 2:6–8), так і в більшості європейських мов слово «мученик» звучить як martyr – від грецького μάρτυς, свідок. Своєрідна гра слів є дуже символічною. Людина, що терпить страждання з ім'ям Христа на вустах, дійсно є свідком. Чого?
По-перше, своєї віри, підтвердженням її істинності не на словах, а на ділі – готовністю віддати за цю віру найцінніше, найдорожче, – життя.
По-друге, реальним доказом сповідання іншої, євангельської, системи цінностей: «І не бійтеся вбиваючих тіло, душі ж не можуть вбити» (Мф. 10:28).
А третє, і, як на мене, головне свідчення – свідчення іншого виміру любові. «Головне в мученикові – не кров, а незмінна, не зрадлива любов. Справа не в тиграх і левах. Багато людей гинули, роздерті хижими звірами, але тільки ті, чия смерть була проявом милосердної любові, тобто любові до Бога і любові до людей, загинули мучениками в основному значенні цього слова, μάρτυς, тобто свідками, – писав все той же світлої пам'яті владика Антоній. – Мученики являють нам нову висоту любові Божої в людських серцях, нову перемогу Божу. Бог являє Себе, і мучеництво одного переростає в спасіння іншого».
Перед тим, як задекларувати імператорові свою віру, він відпустив рабів і роздав все майно бідним.
Святий Георгій не забув про спасіння інших навіть у простому, земному розумінні цього: перед тим, як задекларувати імператорові свою віру, він відпустив рабів і роздав все майно бідним. А потім з'явився до Діоклетіана і, оголосивши себе християнином, викрив його жорстокість і несправедливість сильною і переконливою промовою.
Чи розумів він, на що йде, і який жах чекає його за порогом палацу імператора? Безперечно. Георгій не раз бачив, як ті, хто називав себе християнами, хрестячись і шепочучи молитви, йшли в палаючу піч, або на арену до голодних рикливих левів, як їм ламали кінцівки, як роздирали гаками, як топили, і вішали, різали. Чи боявся він? Впевнена, боявся.
У свій час перед стратою, рабиня 22-річної мучениці Фівії Перпетуї, Феліцитата, на запитання, як вона винесе люту муку і смерть своєї новонародженої дитини, відповіла: «Зараз страждаю я, а там зі мною буде страждати Інший, бо я готова страждати з Ним».
Слабкому людському тілу зробити боляче – дуже легко.
Цей Інший вдихнув безстрашність і в молодого імператорського сотника. І навіть у найстрашніших муках він прославляв Господа. Мучителі Георгія вправлялися в жорстокості. Вони били святого воловими жилами, колесували, кидали в негашене вапно, примушували бігти в чоботях з гострими цвяхами всередині. А, між тим, слабкому людському тілу зробити боляче – дуже легко. Можна навіть не торкатися. Просто уявіть, що вас, в чому мати народила, кладуть на розпечені до жару грати. І ви корчитесь від нестерпного болю. А натовп навколо, скуштувавши крові, регоче і насміхається. А ще до вас прийде мама і буде просити зглянутися над її сивиною. Буде плакати батько, і ваш малюк, ще не вміючи ходити, приповзе і схопиться пухким пальчиком за вашу закривавлену руку. Ну що, побігли противні мурахи?
Мій друг, шанований архімандрит відомого монастиря в місті N, довго мучився сильним болем у ногах. Один із його духовних чад, маючи фінансову можливість, вирішив допомогти своєму духівнику і оплатив йому операцію і реабілітацію в Італії. Все, з Божою допомогою, пройшло благополучно, і через деякий час отець Іоанн вже потихеньку шкандибав на своїх двох. Його оперували неподалік від Барі, і непосидючий архімандрит вважав, що не скористатися можливістю помолитися біля мощей святителя Миколая Мирлікійського буде не зовсім правильно. Вклонився, помолився і вже на виході з храмової території почув, як його гукнули найчистішою українською.
– Я обернувся, – розповідав нам пізніше отець архімандрит, – і побачив жебрака в інвалідному візку. «Ну що, архімандритику, бігаєш вже? – запитав той (на змученому операційним втручанням батюшці на той момент не було ні одного атрибута, окрім чоток, за якими можна було б розпізнати його чернецтво). – Як там славний град N? Стоїть? Там йолка буде новорічна, гарна-а-а, – протягнув жебрак. І додав: «А на ній попи православні, за ноги підвішені. І ти там будеш. Готовий?»
І задала собі запитання: чи готова я до подібної перспективи? Гидкий, противний голосок, ім'я якому – страх, десь глибоко всередині буквально волав відповідь.
Отець Іоанн, переказуючи нам цю історію, не посміхався. Не смішно було йому і там, в Італії. Розгубившись, спершу він відмахнувся від юродивого жебрака, але, зробивши пару кроків, повернувся назад. А той примудрився за 10 секунд зникнути з закритого глухого двору. Говорити про реальність подібних «пророкувань» – напевно неправильно: на все воля Божа. Але я бачила очі священиків, присутніх при цій розмові. І собі задала це ж запитання: чи готова я до подібної перспективи? Гидкий, противний голосок, ім'я якому – страх, десь глибоко всередині буквально волав відповідь. Думаю, ви і самі зрозуміли яку.
А Георгій навіть в момент найстрашніших страждань знайшов у собі силу славити Господа. Зрештою імператор наказав обезголовити його. Натхненна мужністю воїна і створеним ним дивом (по його молитві зруйнувались ідоли в храмі Аполлона), звернулася до Христа і тут же була страчена дружина самого Діоклетіана – цариця Олександра. Йшов 303 рік від Різдва Христового. У цій битві з невідомим до самого кінця результатом, сотник римського війська взяв верх, і став Побідоносцем. Георгієм Побідоносцем.
Нам, людям слабким і безпорадним, навіть думка про перспективу страждання вже приносить страждання.
Особливе шанування мучеників – це щось з області православної містики, те, що розуму не зрозуміло і недосяжне. Навіть ретельне вивчення агіографічної літератури не дає відповіді на це запитання. Нам, людям слабким і безпорадним, навіть думка про перспективу страждання вже приносить страждання. Звідси, напевно, це загальне нерозуміння мученицького подвигу як дорогоцінного дару в очах Бога. Звідси – і безліч штучних подробиць, і наступні за цим сумніви в тому, що все це справді було, в тому числі, і в житії святого великомученика Георгія.
Переказ свідчить, що недалеко від міста, де народився святий, в озері жив змій, який пожирає людей з тієї місцевості. Що це було за творіння – велика ящірка, удав, крокодил або ще щось – невідомо. Люди, щоб задобрити змія, почали віддавати йому жертву на поживу. Одного разу жереб упав на дочку місцевого правителя. Нещасну відвели на берег озера і залишили там. Коли звір наблизився до неї, на білому коні раптом з'явився юнак, який вразив страшну тварюку списом. Після чудесного явища люди, які до цього були язичниками, звернулися до Христа.
На деяких іконах зображуються обидва ці дива: великомученик пронизує змія, а отрок з посудиною в руці сидить на коні позаду святого.
Ікони святого Георгія, присвячені цьому диву, відомі вже з XII століття. Існує образ Георгія Побідоносця, присвячений іншій події – позбавлення отрока, що черпав вино, з полону. У жителів острова Мітілен агаряни взяли в полон сина. Якийсь величний воїн з'явився на бенкет язичників, посадив на свого коня юнака-раба, який прислуговував за столом, і переніс до батьків. На деяких іконах зображуються обидва ці дива: великомученик пронизує змія, а отрок з посудиною в руці сидить на коні позаду святого.
І коли ці ікони мають у деякому роді міфологічну, казкову складову, образ Георгія Побідоносця «який приносить Голову» – живе, трепетне свідоцтво віри. Святий стоїть в молінні до Христа. В його руці – усічена глава, під якою сувій з текстом: «бачиш, що створили беззаконні, о Слово? Ти бачиш главу, заради тебе відсічену». Перед такою іконою завмираєш, сповна усвідомлюючи негідність і приземленість і своєї молитви, і своїх прохань. Саме в такому молитовному переживанні і відкривається таємниця шанування святих і духовного спілкування з ними. І тоді запитання «чому» зникає, сором'язливо ховається, змінюючись благоговійним подивом: дивен Бог у святих Своїх, і дивні в ньому Його святі.
Мучеництво – це завжди біль, і смерть – це завжди страх. Юнак верхи на білому коні, зі світлим ликом і ясним чолом, що перемагає дракона, переміг цей хворобливий страх, а разом з ним – і смерть.
Христос Воскрес! – переможно дивиться він з ікони.
Воістину Воскрес! – відповідаємо ми.
Читайте також
Про що говорить Апостол у свято Успіння Богородиці
Апостольське читання цього дня дивовижно і на перший погляд не логічно. Воно ніби зовсім не відноситься до сенсу свята. Втім, розкриваючи нам таємниці богослов'я.
Проєкт ПЦУ та Брестська унія: що було, те й буде
Проєкт ПЦУ: участь у ньому держави, мотиви та методи, все це дуже нагадує Брестську унію 1596 р. Можливо, і наслідки будуть подібними. Якими саме?
«Пікасо́»: спокуса, здатна похитнути віру
Уривки з книги Андрія Власова «Пікасо́. Частина перша: Раб». Епізод 19.
Що зробила для Русі княгиня Ольга
У святцях Ольга називається святою рівноапостольною княгинею. Це цілком справедливо, хоча ми багато чого досі не розуміємо в її подвигу.
Притча: Злий дух
Притчі – це зазвичай короткі повчальні розповіді. Сьогодні ми пропонуємо читачеві довгу, але дуже корисну притчу з повчань святих отців.
Ангел, який мешкає по сусідству
Фільм – це послання авторів фільму до глядача. Просто «розважального» та беззмістовного кіно не існує, завжди є сенс. Питання в тому – який?