Протоієрей Володимир Пучков: як спілкуватися з тими, що пішли в розкол
Протоієрей Володимир Пучков
Складно зараз православним у Вінницькій єпархії, де частина людей вже пішла в розкол слідом за колишнім правлячим архієреєм і деякими священиками. Розділення це відбувається у сім'ях, дружбах, виробничих і ділових відносинах. Як вірним УПЦ правильно спілкуватися з цими людьми в особистих, робочих, ділових і, звичайно ж, церковних стосунках?
Коментує ситуацію протоієрей Володимир Пучков, керівник прес-служби Вінницької єпархії УПЦ:
– Виходячи з того, що новостворена ПЦУ є по відношенню до нашої Церкви спробою легалізації розколу, то ніякого богослужбового спілкування з її членами бути, звичайно, не може. В особистих, дружніх, робочих та інших відносинах ситуація інша. І людей, які пішли в ПЦУ, можна розділити на кілька категорій.
Перша з них – ідейні. Якщо у когось є друзі, родичі і колеги з «ідейних», то нормальне спілкування з ними, напевно, розладналося ще рік-два-три тому. Тут проблема на половину вже вирішена, тому що такі люди через свої переконання вже частково дистанціювалися від тих, хто не розділяє радикалізм їхніх поглядів.
Якщо ж людина пішла туди вагання, нерозуміння, просто за інерцією (собор ближче – туди і піду), або виходячи зі щирої прихильності – це інша категорія. Тут ні в якому разі не варто розривати дружніх відносин, спілкування та іншого. Так, ми прекрасно розуміємо, що вони пішли в розкол. Але це їх протиставило Церкві, а не нас. Ми не перестали бути християнами. А християнин у всякій людині повинен бачити, в першу чергу, образ Божий. Якщо з людиною, що пішла у розкол, нас пов'язують узи спорідненості, дружби, багаторічної співпраці, і її погляди жодним чином не позначаються на стосунках, нерозумно було б нам ці відносини псувати.
«Зуміємо ми з цими людьми залишитися людьми?»
– У цій структурі і на сьогоднішній день, і, тим більше, в перспективі, люди навряд чи знайдуть все те, що вони знаходили досі в Українській Православній Церкві. У мене є досвід спілкування з тими, хто повернувся в Церкву з «Київського патріархату» – з мирянами і священиками. Майже всі в один голос кажуть: там, в розколі не було ні нормального людського спілкування, ні духовного життя, нічого того, за чим зазвичай йдуть до церкви.
А те, як сьогодні цей розкол насаджується, якими засобами, яким чином у нього намагаються загнати парафії, як схиляють священиків і агітують мирян, показує, що там в основі всього лежать брехня, фальш і лицемірство. Якщо методи залучення такі, то, швидше за все, внутрішня атмосфера, навіть якщо зараз вона, в якійсь мірі, терпима або навіть прийнятна, такою незабаром не буде. І люди, які пішли туди, незалежно від того, чи були вони проваджені щирими почуттями або якимись іншими мотивами, відчують там певний дискомфорт. У міру розуміння відчуття дискомфорту буде наростати. При цьому почне виникати думка: «А чому б не повернутися назад?» Спочатку боязко, потім впевненіше і впевненіше.
І ось тут від нас, православних УПЦ, теж багато що залежить. Зуміємо ми з цими людьми залишитися людьми?! Якщо вони з нашого боку побачать глухий радикалізм, заперечення і небажання спілкування, вони навряд чи захочуть повернутися, побоявшись не тільки нашого засудження, а й засудження Церкви взагалі.
Якщо ж ми зуміємо зберегти нормальне спілкування, не втрачаючи до цих людей прихильності, не розриваючи дружби, не позбавляючи їх можливості контакту, то цей аргумент, в кінцевому підсумку, може привернути до того, що назад вернутися можна. Це не соромно і не страшно, ніхто не буде їх картати і шепотітися за їхньою спиною. Тому, думаю, що якщо ми не зуміємо зберегти з ними людські стосунки, що перешкодить повернення в лоно Церкви хоча б когось, хто одумається, то відповідальність за це лежатиме безпосередньо на нас.
Розуміння чекати не варто
– Як Ви думаєте, ці люди розуміють, що зрадили Бога, зробили вибір між Христом і своїми інтересами?
– Думаю, що далеко не всі з них ставили перед собою запитання таким чином. Не можу сказати, що вони вибирали між Христом і чимось іншим. Думаю, вони вибирали щось, до чого вони схильні, але, вибираючи, вони все одно зраджували. Вони зраджували Церкву, дружбу, спорідненість, словом, те, що нас об'єднує. А в будь-якій зраді – Церкви, ближнього або спільних інтересів – завжди присутня зрада Христа. Тому при відсутності, можливо, явного противлення Богу, певні елементи зради Бога в цьому кроці, безумовно, присутні.
– Якщо Господь попустить, і все буде так, як обіцяють розкольники і влада: у Церкві віднімуть лаври, храми, вірних піддадуть всіляким репресіям, то ті, що пішли в розкол, зрозуміють, який вибір зробили вони і ті, хто залишився в УПЦ? Адже кожному: і священику, і мирянину, що зберігає вірність канонічній Церкві, є що втрачати з життєвих благ. Як Ви припускаєте, розкольники усвідомлюють різницю їхнього і нашого вибору?
– Чи розуміють вони, що робиться, в тому числі, і їхніми руками? Думаю, що ні. Ті, хто пішов за меркантильними мотивами, за вигодою, зі страху або боязні щось втратити, це люди цинічні. А цинічним людям все одно, питання моралі їм не цікаві. А ті, хто пішли щиро – за ідею, за переконаннями – цього не будуть помічати. Тому що там, де є ідейність, завжди є, в деякому роді, ейфорія. І ці люди, дивлячись на нас, щоб ми не терпіли, будуть думати, що ми винні самі. Вибір же був. І це наш свідомий вибір.
Вони вибрали одне, ми – інше, знаючи, з чим це пов'язано. Тому розуміння того, що буде відбуватися, в тому числі і через їхній вибір, чекати не варто. Однак ті, які зрозуміють, вже точно повернуться.
Щоб не відпасти від Христа
– Ми знаємо і віримо, що Нашу Церкву не здолають ворота пекла – так сказав Господь. Але якщо трапиться, що в Україні не залишиться канонічних храмів і вірян, куди повертатися розкольникам? Заради чого нам проявляти благодушність?
– Так, дійсно, у нас можуть відібрати все – храми, права, майно, можливості. Але у нас не можуть відняти Христа. Відпасти від Христа ми можемо тільки самі. Наприклад, якщо дозволимо собі забути, що будь-які розкольники: і ідейні, і цинічні, і байдужі – все одно залишаються людьми. А втрата нами людського ставлення до ближнього, ким би він не був, це втрата нами Христа. І якщо ми допустимо в серці образу, ненависть, презирство і щось подібне по відношенню до цих людей, ми позбавимо себе Христа. Незалежно від того, повернуться розкольники в лоно Церкви чи ні.
Не потрібно піддаватися емоціям
– Чи варто спілкуватися з людьми, які пішли в розкол, про те, чому вони зробили такий вибір, чи усвідомлюють його важливість, чи розуміють наслідки цього розколу для УПЦ і для себе особисто?
– Ось саме цю тему зачіпати не варто. Ця тема конфліктна. Донести – не донесете нічого, а ось посваритися привід буде.
– Залишилися церковні проекти, місіонерські, благодійні і т. п., в яких задіяні і миряни, які перейшли в ПЦУ. Як у такому разі будувати стосунки, чи можуть ці люди залишатися в проектах УПЦ?
– Церковні справи не ведуться стихійно. Завжди є священик, який благословляє або окормляє проект. І завжди можна зібратися вузьким колом, щоб прийняти спільне рішення, виходячи з міркувань доцільності, логіки і совісті. Але рішення потрібно приймати тоді, коли серце трохи заспокоїться. Будь-яке рішення, прийняте під впливом емоцій, почуттів, душевного неспокою, навіть якщо це правильне рішення, все одно спричинить за собою негативні наслідки. А тому немає ніякої гарантії, що про наслідки рішення, прийнятого зопалу, потім не доведеться шкодувати.
Тому спочатку потрібно заспокоїтися, внутрішньо прийняти ситуацію, а потім вже щось вирішувати.
Розмовляла Марина Богданова
Читайте також
Про стиглість душі Божої Матері
Свято Успіння Богородиці дуже земне. Воно сповнене запахом зрілих плодів, теплом уже майже осіннього сонця і, звичайно ж, благодаттю любові Цариці Небесної. Це Її День народження.
Темрява Преображення
Чи бачили ви коли-небудь мозаїку Преображення Господнього, зображену в апсиді монастиря на Синаї? Ні? Подивіться. Окрім мистецької цінності, там багато цікавого.