Хресний хід – справа кожного: репортаж по дорозі з Браїлова у Почаїв
Близько 500 паломників перебуватимуть в дорозі вісім днів та пройдуть пішою ходою по бездоріжжю 275 км, щоб відсвяткувати разом із православними з усієї України престольне свято Почаївської лаври – Успіння Пресвятої Богородиці. Як і в попередні роки, очолює хресний хід священик Браїлівського монастиря архімандрит Іоасаф (Ковецький).
Серед паломників жителі Вінницької, Одеської, Київської, Житомирської та Хмельницької областей, монахи, миряни і священики Вінницької єпархії, а також клірик Тульчинської єпархії. Впродовж усього шляху хрестохідці співають молитви, акафісти, священики читають молитви за Церкву Христову і за мир в Україні. Хресний хід проводиться з благословення Високопреосвященнішого Симеона, митрополита Вінницького і Барського.
Тут всі свої
Проводжати хресний хід стало хвилюючою і радісною традицією. Цього разу у Браїлівському монастирі зібралося до двох тисяч осіб. Частину з тих, хто вирушає у далекий та важкий шлях, видно одразу – рюкзаки з карематами, похідне екіпірування, ікони та хрести на грудях поверх одягу. Інших відразу й не розпізнаєш – і діти речами не обтяжені, і не кожний одразу приводить себе у «бойову готовність». На те й приїжджають їх проводжати, щоб допомогти паломникам на першому етапі маршруту – речі підвезти, погодувати наостанок... І, звичайно ж, самому пройти хоч малу частину цього Хресного шляху.
Серед проводжаючих – і ті, хто вже ходив у Браїлівський Хресний хід, а цього разу не має змоги, і ті, хто не наважується піти у важкий шлях за станом здоров'я та через боязкість перед труднощами. Є й такі, хто просто приїхав подивитися: а як це все відбувається, що це за хресний хід такий і хто у нього йде.
Обличчя мелькають – посмішки, обійми. Здається, що серед тисяч людей майже всі знайомі один одному. Не встигаєш розкланятись і перекинутися парою слів з однією гарною людиною, як одразу бачиш кількох інших рідних і близьких, з якими не бачився довгий час. Тут всі свої. Дух єднання – не просто образний вислів, а явність, яку відчуваєш всім серцем.
Перший перехід – не довгий, але важкий
А розпочався хресний хід – як вода хлинула. Після Божественної літургії та молебню на благословення в дорогу для паломників було ще з десять хвилин для останніх приготувань. Але от виносять з храму хоругви та ікони – православні стають на коліна довгим-довгим струмочком, щоб над ними пронесли святині. За воротами Браїлівського монастиря і починається шлях. І відразу ж натовп перетворюється на колону, звучать перші молитви. Сильно, перекочуючись хвилями звуку і почуттів. Підступають сльози радості. Потік людей розтягується по вулиці, і, якщо опинився в його середині, то вже не видно перші ряди, а озирнувшись назад, не бачиш і замикаючих.
Друга година дня – сонце палить нещадно. За прогнозом – +32 в тіні, але тіні немає. До першого привалу потрібно пройти вісім кілометрів через Браїлів і до траси. Людський потік поступово розтягується – ті, хто слабший, починають відставати. В гарному темпі йдуть вперед хлопці в камуфляжі – ладні, фігури міцні, спортивні. Кажуть, є серед них і ті, хто був у зоні бойових дій на Донбасі, але поговорити з ними вже не встигаємо.
А тітка Тоня, Антоніна Йосипівна, всі 16 років ходить Браїлівським хресним ходом, хоча зараз їй вже виповнилося 65. Завжди весела, життєрадісна, готова допомогти будь-якої хвилини всім та кожному. Йде з посохом зосереджено, крок не збивається. Багато людей розповідали, що цей перший перехід – не довгий, але важкий. Бо й суєта проводжання не вляглася, і молитва ще не набрала сили.
Матусі з візочками та дітьми на руках – їх дуже багато в загальному людському потоці. Думається, що вони-то вже точно з проводжаючих. Хоча й вісім кілометрів на спекоті з малими дітьми – тяжке випробування. Поряд легко крокує молода красива жінка у довгому платті кольору м'яти – руки з яскравим манікюром, нарощені вії. Її супутник весело коментує: «Напевно думаєш, як добре було б зараз за містом біля басейну лежати!» Та у відповідь лише посміхається і кроку не збавляє. Проводжати хресний хід теж треба гідно.
Трохи зупинишся перепочити – і пропливає повз людська ріка. Ще забарився – і вже тільки віддалені спини з рюкзаками видно вдалині. Шлейфом тягнуться за Хресним ходом нечисленні відсталі. От жіночка у віці з іконою на грудях – йде одна, ніби й не поспішає, і співає «Богородице, Діво, Радуйся». За нею бадьоро крокує молодий паломник у повній екіпіровці – наздоганяє колону. А тут від хресного ходу відокремився високий чоловік з рюкзаком та в сомбреро. Поряд з ним – струнка жінка з дитиною на руках, ще двоє дітей дошкільного віку стоять поруч. Сім'я прощається з батьком. А трохи пізніше він розповідає, що йде поки один, бо комусь з дітей вчора зробили операцію на оці. І якщо за пару днів нормально заживе, то вся сім'я нажене хресний хід і приєднається.
Момент великого розставання
Нарешті перша зупинка. Десятки автівок проводжаючих під'їхали у хвіст колони хрестоходців. Хто візочки дитячі вантажить, хто речі паломників дістає. Монашка-тростинка, зовсім юна. З-під окулярів – погляд ясний та спокійний. Рюкзак поруч із нею начебто й не великий, а в половину її здається.
І прочани, і проводжаючі розташувалися на узбіччі дороги для короткого відпочинку. Зараз момент великого розставання. Далі підуть ті, хто зважився на весь маршрут або хоча б на кілька перших його днів. Втім, серед проводжаючих багато й тих, хто планує наздогнати хресний хід на середині маршруту і пройти хоча б день-два. Хтось хоче приєднатися в кінці шляху і разом прийти до Почаївської лаври, або ж одразу зустріти хрестоходців у Почаєві. А поки всі пригощаються пирогами, кавунами, яблуками, грушами та виноградом. Яблучний Спас у народі – Преображення Господнє.
До отця Іоасафа за благословенням підходять безперервно. «Батюшка, благословіть ікону нести», – промовляє жінка середніх років. «Благословіть хоругви понести», – просить молодий чоловік. Підходять дорослі, діти, літні й молоді.
«Ну що, йдемо до кінця?» – питає чернець маленьку дівчинку.
«Ні-і», – соромлячись, відповідає та й ховається за маму.
А того ж віку інша дівчинка каже, тримаючись за мамину руку: «Так, йдемо до кінця». І батюшка обіймає її із захопленням та ласкаво: «Ах ти моя розумниця, бережи тебе Господь!»
Відкриваються духовні очі
«Щороку чекаєш на цей хресний хід із нетерпінням, – каже архімандрит Іоасаф. – Причому, коли тільки пройшов хресний хід, і попереду ще цілий рік, а вже починаєш його чекати знову. Для духовного піднесення дуже, дуже, дуже хочеться йти. Ну, а тілесний фактор – це вже інше. Як наближається час хресного ходу, знаю, що це таке, і все одно боюсь. Кажуть же, що лише дурні не бояться – бо не знають. А тут знаєш і боїшся, але все одно йти дуже хочеться. З духовного боку розумієш і те, що Господь подає у цьому житті теж. Утверджуєшся молитвою».
Маршрут хресного ходу з Браїлівського монастиря до Почаївської лаври о. Іоасаф розробив самостійно 17 років тому. Шлях по бездоріжжю знає тільки він та кілька людей з тих, хто ходить постійно.
«Хресний хід – це моє дітище, – розповідає батюшка. – Коли прокладав маршрут, накреслив на карті лінію між Браїловом та Почаєвом, а потім проїжджав дорогами, дивився як коротше, де можна проїхати та пробратися, питався у людей – дізнавався шлях.
Зараз йдемо як по накатаній, хоча це й не зовсім так. І маршрут змінився – раніше ми через Хмельницький йшли, але це було важко: асфальт, машини, суєта навколо – дуже великий тиск. Маршрут став на п'ять кілометрів довший через те, що огинаємо Хмельницький, зате спокою більше. За ці 16 років хресний хід змінився. Перший раз нас йшло 33 людини, а останні два роки – по півтисячі. І цьогоріч, судячи з усього, не менше».
Як розповів о. Іоасаф, зазвичай людей він рахує після другого привалу, де говорить традиційне «Слово про хресний хід» та про правила участі в ньому. Після цього маршрут проходить через вузьке місце, де він ставить чотири людини, щоб кожен рахував, бо можна ж і збитися з рахунку.
«Хресний хід – це справа кожного, але хто його проходить, у того відкриваються духовні очі, – говорить о. Іоасаф. – І скільки разів я підходжу до Почаєва, все одно сльози на очах від тієї радості. Бо щоразу знаєш, що можеш не дійти – це дуже важкий шлях. І плачеш не від якихось гріхів, а від радості, що Господь сподобив тебе дійти, що Матір Божа покрила Своїм Омофором. Як казала моя покійна мама, черниця Єліконіда: "Хто один раз пройшов цей хресний хід, все життя хотітиме його проходити". Мама моя шість разів в наш хресний хід ходила».
Арихімандрит Іоасаф сподівається, що пройде Браїлівський хресний хід від початку і до кінця хтось з тямучих письменників або журналістів. Той, хто зможе до 20-річчя хресного ходу описати його історію, розповісти про напрацювання та чудеса, що були там, про немощі людські, які долалися во славу Божу.
«Дуже багато всього зібралося за ці роки», – каже батюшка.
Перестаєш жаліти себе
Вадим Герасимчук, 23 роки:
– В першу чергу хресний хід для мене – це еквівалент спокути тих гріхів, які я вчинив. Сповідь – само собою, а це я сам для себе таке випробування роблю. Духовно на сповіді очистився і тілесно ще в хресному ході. Ну, і ще подорожі – одне з моїх хобі. Намагаюся багато подорожувати пішки, а тут поєдную приємне з корисним.
Три роки поспіль ходив в цей хресний хід, а потім два роки не виходило. Тож це вчетверте. Дружина Вікторія втретє йде. Двічі ми з нею ходили, коли ще зустрічалися, а цьогоріч вже йдемо як сімейна пара.
Це й важко, і не важко. Коли дивишся на інших людей, розумієш, що тобі легко. Бо йдуть і хворі, і старі, і діти. А я здоровий, у розквіті сил – відразу перестаєш думати про себе і думаєш, як же вони йдуть, якщо навіть мені так важко.
Перестаєш жаліти себе і думаєш про тих, хто поруч.
Насамперед – во славу Божу
Євген Огородник, 18 років, студент:
– Вчетверте йду в цей хресний хід. У перший раз мені було 14 років, і я пішов сам, без родини, але в мене був поручитель – старший чоловік. А потім вже моя родина з наступного року регулярно ходить. Мама, тато, молодший брат, цього разу навіть тітка приїхала з нами пройти.
У кожного свої причини, щоб іти. Насамперед – во славу Божу, а далі кожен своє щось просить. У мене теж є своя особиста причина. Але головне, якщо почав ходити, то вже не кинути. Вже навіть цікаво сюди повернутися і побачити тих людей, з якими зустрічаєшся буквально раз на рік. Дуже багато тут знайомих з усієї України – одесити, кияни... Так приємно знову зустрітися тут.
Так само до Бога, як до свого батька
Тетяна і Денис Кукуленко, юристи:
Тетяна:
– Ходжу в хресний хід заради Божої благодаті – я там знаходжу душевний спокій та умиротворення, там відходиш від усієї цієї метушні, яка тут, у світі. І коли знаходишся без цього спокою, ти вже чекаєш хресного ходу. Хоча в ньому й важко, і ноги болять, і все інше, але про це забуваєш, а згадуєш лише все хороше. І нових знайомих, однодумців, які так само йдуть.
У мене таке порівняння: як цілий рік батьків не бачив, лише телефонував їм, а тут на сім днів приїхав до них і повністю присвячуєш себе їм. Так само і до Бога, як до свого батька. Приїжджаєш до батьків – і відчуваєш спокій, умиротворення. Так і тут – навіть не звертаєш уваги на незручності, бо у свого рідного знаходишся.
Є люди, яким легко все це дається. Ось є такий Льоня з нашого храму: він вже років п'ять-шість, напевно, ходить – і без мозолів, слава Богу. Ми на привалі лежимо, нічого не хочемо, а він біля нас бігає, води приносить, яблуко якесь зірве... А мозолі нам теж потрібні як випробування – може, ми очищаємося, може, Бог дає нам у хресній ході таке покарання, щоб ми очистилися.
Денис:
– Ідеш, щоб якось потрудитись, зробити свої кроки заради Іісуса Христа. Як раніше ходили – дід мого знайомого ходив до Єрусалиму пішки зі Жмеринки. Цілий рік ішов. Ось з якою вірою були тоді люди, які подвиги звершували – це ж не просто: взяв та й пішов, як в магазин. Це потрібно потрудитись, помолитися. Це важко зробити – лише по вірі можна пройти та дійти. І благодать сильно відчувається в цьому хресному ході – теж підтримує.
* * *
«Боже, помилуй нас грішних і збережи» – одна з молитов, що співають хрестохідці. У перший день вони пройшли 17 км, у другій – вдвічі більше. І це у нестерпну спеку та дуже пересіченою місцевістю. А на 22 серпня прогноз погоди обіцяє зливові дощі та грози. Та й ночі вже холодніше.
І коли ти в місті спеку погано переносиш, але є кондиціонери, вентилятори, прохолодний душ та інші блага цивілізації, коли від дощу є надійний дах, то розумієш, що лише власними зусиллями труднощі хресного ходу не подолати. І хочеться молитися за цих людей. За тих, хто ще сім діб буде йти до нашої великої святині – Свято-Успенської Почаївської лаври. Тих, хто йде, долаючи себе та численні труднощі, хто молиться Богу і Богородиці за всіх нас грішних.
Фото: прес-служба Вінницької єпархії та Антон Кавалер
Читайте матеріали СПЖ тепер і в Telegram.
Читайте також
Про стиглість душі Божої Матері
Свято Успіння Богородиці дуже земне. Воно сповнене запахом зрілих плодів, теплом уже майже осіннього сонця і, звичайно ж, благодаттю любові Цариці Небесної. Це Її День народження.
Темрява Преображення
Чи бачили ви коли-небудь мозаїку Преображення Господнього, зображену в апсиді монастиря на Синаї? Ні? Подивіться. Окрім мистецької цінності, там багато цікавого.